TREVOR NOAH TÄNÄÄN - LOPPUUNMYYTY
Mikä meno, New York?
Upeaa. Kiitos kun tulitte.
Tulee hauska ilta.
Tervetuloa.
Haluaisin kertoa yhden asian.
Stand-up-urani alusta lähtien olen haaveillut New Yorkissa esiintymisestä.
Nyt se tapahtuu!
Täällä ollaan!
New York!
Kävelen täällä!
En tiennyt New Yorkista muuta kuin että täällä melkein jäädään auton alle.
Kävellään taksin eteen, läimäistään konepeltiä.
"Kävelen tässä! Mikä mättää? Otatko kahvia?"
Merkillistä.
Halusin vain päästä New York Cityyn. Ja melkein jäädä auton alle.
Tavoittelin unelmaani. Se ei ole helppoa.
Leffoissa sen kun kävellään auton eteen, läimäistään konepeltiä ja jatketaan.
Ajoitus ratkaisee.
On oltava täsmällinen.
Taksia on läimäistävä juuri oikeaan aikaan.
Jos tulee liian myöhään, auto häipyy.
Ajanhukkaa kaikille. Silloin näyttää vain hullulta.
"Kävelen täällä!"
Ei auton allekaan pidä jäädä. Se on turhaa.
Näin.
"Hän käveli tässä. Mikä mättää?"
Kiusallisinta kaikille on astua tielle liian aikaisin.
Silloin ei yletä konepeltiin.
Käy näin.
"Tule tänne.
Lähemmäs.
Kerron salaisuuden.
Tulen Afrikasta. Minulla on unelma.
Haluan...
Kävelen täällä."
Kaupunkinne on ihana!
Unelmoin tästä.
Innostuin tulostani.
Samanlaista energiaa ei ole muualla.
New York!
Upeaa.
Minua kiehtoo se, miten lujasti täällä luotetaan liikennevaloihin.
Uskomatonta.
Muistakaa, että tulen Afrikasta.
Sielläkin on liikennevaloja, muttei niitä käytetä.
Valomme ovat pikemminkin ehdotuksia kuin käskyjä.
Ei "Seis!" vaan "Seis?"
Kuin matkaileva afrikkalainen -
olisi tuonut maailmalta liikennevaloja tuntematta niiden tarkoitusta.
"Kuulkaa. Me tarvitsemme liikennevaloja."
- "Miksi?" - "Tuomaan tunnelmaa risteykseen."
Väki on silti pihalla.
Meillä ei luoteta valoihin.
New Yorkissa taas niiden varaan uskotaan henkensä.
Kävelin kadulla. Kävelin erään miehen vierellä.
Seisoimme jalkakäytävällä, ja valo vaihtui hyväksemme.
Sivulta oli tulossa rekka vauhdilla.
Heti kun valo vaihtui, kaveri astui tielle.
Ojensin käteni. "Tuolta tulee rekka."
"Meillä on valo."
"Niin, ja hänellä on rekka.
Hän vei tämän erän."
Kaveri ei ollut moksiskaan. "Mennään vain."
Hän ei vain kävellyt, vaan tuijotti rekkakuskia.
"Minulla on valo. Siinäs näet."
Menin perässä.
"Anteeksi. Itse olisin pysähtynyt. Olen ensikertalainen."
Kävelimme 12 korttelia.
En ole ikinä luottanut toiseen ihmiseen yhtä paljon.
Päivän aluksi pohdin ennen tielle astumista.
Parin korttelin jälkeen aloin uskoa.
Kahdeksan korttelin jälkeen siitä tuli elämäntyylini.
Tviittasin ja tekstasin puhelimellani.
En vilkuillut sivulle. Katsoin vain valoon.
Aivan sama, vaikka rekka tai juna tuli. Astuin tielle!
Valkoisen miehen avulla Amerikassa voi tehdä mitä lystää.
Siitä vain.
Ei ole parempaa hetkeä tulla USA: han kuin näinä jännittävinä aikoina.
Jännittävää.
Ihme, että maa on tämän kaiken jälkeen yhä pystyssä.
Olen käynyt vierailuilla USA:ssa lähes kymmenen vuoden ajan.
Pikakäynneilläni olen saanut kokea Amerikan vähä vähältä.
Koen ihmisten tuntemukset. Näen, mitä väestö joutuu kokemaan.
Aina kun tulen tänne,
eniten silmään pistävät mustien amerikkalaisten kovat olot.
Muistan ensikäyntini.
Tapasin nuoren afroamerikkalaisen miehen länsirannikolla Comptonissa.
Olimme komediaklubilla.
Hän sanoi: "Kuules, Trevor. Oletko se Afrikan jäbä?"
"Olen yksi heistä."
"Äijä. Pakko sanoa. On kunnia tavata.
Olenkin halunnut tavata afrikkalaisen. Tulet kantakodista."
"Kiitos."
"Tiedätkö, kuinka rankkaa täällä on olla musta? Töitä ei ole.
Kytät hiillostavat. Minäkin lähden Afrikkaan.
Tulen mukaasi, veli."
"Toki. Siinähän ostat lipun. Menoksi."
Välillämme oli yhteys.
Parin vuoden päästä tapasin kauniin mustan naisen.
Esiinnyin Alabamassa.
Nainen tuli luokseni.
Yhteys oli välitön. "Trevor, kultaseni.
En ole koskaan tavannut muukalaista, johon tuntisin yhtä vahvaa yhteyttä.
Kun puhut Afrikasta, toivon niin kovasti pääseväni mukaasi.
Kerro synnyinmaasta. Haluan paikan, jota kutsua omakseni.
Haluan paikkaan, jossa minua ei katsota kuin vierasta.
Kerro Afrikasta, kulta."
Tiesin, mistä hän puhui. Että ihmisillä oli vaikeaa.
Hypätään vuoteen 2016.
Mieleeni on jäänyt ikuisesti, kuinka Trump kiri -
ja sai mahdollisuuden tulla USA:n presidentiksi.
Ensi kertaa valkoiset sanoivat:
"Kerrohan Afrikasta. Kuinka siellä sujuu?
Hyvältä kuulostaa.
Synnyinmaako se oli? Aivan. Tulen mukaasi.
Ali boma ye."
Eikä sitä tapahdu vain Amerikassa.
Moni amerikkalainen järkyttyi, mutta laajemmin ajateltuna -
nationalismi on nousussa kaikkialla. Itävallassa, Australiassa.
Siitähän Brexitissä oli kyse. Talouspuheet olivat puppua.
Totuus on, että se johtui ihmisistä, jotka haluavat maansa takaisin.
Turhaan.
Halusivat silti.
Katselin uutisista haastatteluja.
"Siksi äänestän Brexitin puolesta.
Tämä halvatun maa on menossa pilalle. Haluan Britannian takaisin.
Brexitillä Britannia saadaan takaisin!"
Keneltä?
Britannia on melkein täysin valkoinen. Keneltä se halutaan takaisin?
Aivan käsittämättömiä puheita.
"Ne turkasen maahanmuuttajat tietävät pahaa.
Palatkoot sinne mistä tulivat."
- Miksi vihaat heitä? - "Minäpä kerron.
Koska he eivät edes yritä olla brittejä.
Tuovat tänne hiivatin kulttuurinsa, ruokansa ja kielensä ikään kuin -
mitkäkin valloittajat."
Sitähän britit tekevät.
Jos on yksi maa,
yksi kansakunta,
jolla ei ole oikeutta valittaa maahanmuutosta,
se on Iso-Britannia.
Eritoten yksi kansakunta.
He loivat sen ongelman, jonka kanssa kamppailevat.
He kolonisoivat muun maailman.
Britti-imperiumi hallitsi puolta maailmaa. Mieletöntä.
Kolonisoivat kaiken. Ketään ei kiinnostanut etsiä brittejä.
Britit matkustivat -
ja kertoivat muille itsestään. "Olemme brittejä. Tulkaa."
Kuin muinainen Twitter.
En minä brittejä soimaa. Kolonisaatio oli aikoinaan suosittua.
Moni teki sitä, mutta britit olivat parhaita.
Eivät pahuuden vuoksi.
Syytän siitä säätä. Huono sää tekee pahaksi ihmiseksi.
Kun nyt miettii,
kukaan trooppisesta ilmastosta ei ole vallannut maailmaa.
Karibialaisvalloittajia ei ole.
Trinidadin Troy Julmasta ei tarinoida.
Hirveä sää ajaa ryöstämään toisen kodin.
Ei paratiisista tarvitse lähteä.
Kuvitelkaa.
Komeat kaverit hengailemassa Karibianmeren rannalla.
Yksi katsoo toiseen.
"Darius!"
"No?"
"Mietin tässä.
Pysy kärryillä.
Tehdään veneitä ja pakotetaan toiset tanssimaan calypsoa."
Ei käy.
Mahdotonta.
Britit kolonisoivat tyylillä ympäri maailmaa.
Tuntuu normaalilta lukea kolonisaatiosta.
Kun sitä miettii, kolonisaatio on merkillistä.
Valloitettaessa ryöstetään toisen omaa.
Viedään maat ja luonnonvarat sekä tapetaan kansa.
Käsitän. En suvaitse, mutta käsitän.
Kolonisaatio on outoa, koska siinä ei valloiteta.
Kansa pakotetaan tulijoiden kaltaisiksi.
Outoa ajatella, missä kaikkialla britit sitä tekivät.
Afrikassa, Aasiassa ja Intiassa.
Täysin erilaisissa kulttuureissa.
Britit vain päättivät ilmaantua. Miltä intialaisista mahtoi tuntua?
He hoitivat omia asioitaan. Sitten britit ratsastivat paikalle.
"Kuulkaatten!
Hänen majesteettinsa käskystä olemme saapuneet!
Sinä siellä! Mikä tämän maan nimi on?"
"Tämänkö?
Intia."
"No, kelpo mies, Intia on nyt Britti-imperiumin alaisuudessa."
"Ilokseni voin todeta, että Intia on entisessä paikassaan."
"Et taida ymmärtää minua.
Tulimme kolonisoimaan teidät kuningattaren käskystä."
"Kenen?"
"Englannin kuningattaren ja Ison-Britannian hallitsijan.
Jumalan armosta."
"Minkä jumalan?"
"Sen ainoan oikean."
"Mikä jumalasi nimi on?"
"On vain yksi Jumala, jota sinäkin vielä palvot."
"Pitäisikö palvoa nimetöntä jumalaa?
Jumalia on monta.
On Shiva, Lakshmi, Krishna ja muut. Entä sinun jumalasi?"
"Jumala!"
"Etkö tiedä hänen nimeään?"
"Pelkkä Jumala!"
"Äiskä vai Iskä?
Palvelisinko nimetöntä jumalaa?
Miten rukoilisin häntä? Joka aamu sanon: 'Jumala, toivoin, että...
Anteeksi, et sinä. Toinen jumala.
Väärä jumala. Ei. Olisi pitänyt kysyä nimeäsi.
Se toinen. Tuon jumalan takana.
Sinun piti kuulla minut.
Ei vaan se jumala siellä...' Ihmettelisin, miksei rukouksiini vastata."
"Kuinka julkeat? Etkö tunne minua?"
"Et esittäytynyt."
"Edustan Isoa-Britanniaa."
"En tunne. Keneltä saitte sen nimen?"
"Meiltä."
"Nimitätte itseänne isoksi.
Röyhkeää, eikö?
Eikö pitäisi odottaa muiden arviota?
Tehkää vain hyvää, niin toiset sanovat: 'Oletpa iso ja mahtava, Britannia!'"
"Väärin. Tiesimme vaistomaisesti olevamme Iso-Britannia!"
"Tervetuloa siis Isoon-Intiaan."
"Ei se noin toimi! Kuinka kehtaat?"
"Sinä tässä kehtaat. Elelin täällä kaikessa rauhassa.
Tulit ruipelolla lehmälläsi puhumaan muutoksesta. En tunne sinua.
Tiedän vain, että olet selvästi hullu.
Näytät siltä kuin pyörtyisit. Kuin olisit jo vainaa.
Jokin on vialla ihossasi. Jutellaan curryn äärellä."
"Näytän ihan tavalliselta!"
"Etpäs. En ole ikinä nähnyt ketään noin kalpeaa.
Kuin olisit piilotellut auringolta koko ikäsi.
Ei ihmisen pidä näyttää tuolta. Suonesi sykkivät paraikaa.
Pelottavaa tuollainen sykkiminen. Vaivasi tunnistaa ilman röntgenkonettakin.
Selvä munuaisvaiva, olethan läpinäkyvä. Siitä sen tietää."
"Otamme maanne, halusitte tai ette!"
"Emme tottele hulluja."
- "Otamme sen!" - "Ettepäs!"
"Ottakaa pois.
Siitä vain."
Niin siinä kävi.
He valloittivat Intian.
Monta vuotta myöhemmin britit palasivat ryöstöretkeltään kotiin.
On pelkästään järkevää, että intialaiset, joista oli tehty brittejä,
lähtivät kotimaahansa.
Miksi britit valittavat?
"Miksi hitossa tulette tänne?"
"Tulimme katsomaan kehumaanne mahtavuutta."
"Palatkaa kotiinne! Ette kuulu tänne."
"Väititte meitä osaksi imperiumia."
"Tarkoitin alaisia.
- Te olette imperiumi." - "Miten niin?"
"Me olemme britit, te imperiumi."
"Tämä onkin imperiumin vastaisku.
Laitan currya. Sano, minne saa istua. Hopi-hopi."
Jos on yksi kansakunta, joka ei saa valittaa... Kukaan ei saa.
Maahanmuuton määritelmä on aikaan sidonnainen.
Eikö? Jokainen on jostain tullut maahanmuuttaja.
Kun Amerikassa paasataan, että "Maahanmuuttajat painukoot pois!",
mitähän Amerikan intiaanit sellaisesta tuumivat?
Vai mitä?
"Nämä eivät ole heidän maitaan!"
"Sanopa muuta."
- "Tämä ei ole heidän kotinsa!" - "Onko noin?"
Jokainen on maahanmuuttaja.
Sen näkee matkoilla. Kannustan aina muita matkustamaan.
Matkustaminen ei ole ikinä rahanhukkaa. Matkustakaa.
Kierrelkää. Löytäkää näkökulmia.
Matkustaminen on lääke tietämättömyyteen.
Se muuttaa maailmankatsomusta ja uskomuksia.
Kaikkein parasta on matkustaa erikieliseen maahan.
Kun käyn englantia puhumattomassa maassa, tajuan merkityksettömyyteni.
Englanninkieliset eivät olekaan kaiken keskipiste.
Pyrin siihen aina.
Toisinaan käyn muunkielisessä maassa.
Hiljattain kävin Skotlannissa.
Pidin sielläkin hauskaa.
Kaunis maa. Erilainen kulttuuri. Rikas historia.
Ylämaita. Kauniita ja hyvin säilyneitä linnoja.
Kadulla miehet soittavat säkkipillejä kilteissä.
Ei mustia.
Ei siis pahalla. Ihan vain tiedoksenne.
Sanonpa vain, ettei Skotlannissa ole mustia.
Siellä voi sanoa hyvällä tavalla, ettei mustia ole.
Joissain paikoissa se tarkoittaa huonoa.
Silloin voi tuntea, että jotain on tapahtunut.
Kuten jos Australiassa ei ole aboriginaaleja.
"Hei, Australia! Missäs ne mustat ovat?"
"En minä tiedä. Ne lähtivät."
Jokin meni pieleen.
Ei Skotlannissa.
Mustia ei ole niin pohjoisessa. Pohjoisessa ei juuri ole mustia juttuja.
Kaikki valkenee pohjoista kohden.
Ihmiset, joulu, karhut ja kaikki muuttuu.
Jos skotilta kysyy, onko hän rasisti, ei hän tiedä.
"En ole kokeillut."
Vietin viikon Glasgow'ssa.
Istuin auton takapenkillä. Joka päivä leikin mustien bongausleikkiä.
"Musta, musta...
Ei. Patsas. Musta, musta...
Ei. Heijastus. Musta, musta..."
Ei mustia missään.
Silloin näin ensi kertaa paikan, jossa ei ollut mustia.
Tajusin painineeni pitkään erään ongelman kanssa.
Nyt sain vastauksen. Ongelma oli James Bond.
Olen 007:n iso fani. Lupa tappaa.
Aloitin Pierce Brosnanista -
ja katsoin muutkin Daniel Craigiin saakka.
Muserruin kuultuani, ettei Craig halua enää esittää Bondia.
Sitten kuulin, että hänen seuraajakseen povattiin -
Idris Elbaa.
Sekosin.
Naisetkin sen tietävät. "Eikö vain?"
Bondin on oltava miehekäs naistenmies, aivan kuten vahva ja hurmaava Idris.
Hänessä on sellaista hiljaista charmia.
Hän sopii täydellisesti tyylikkääksi vakoojaksi.
Kaikki innostuivat sen tultua julki, kunnes nettikommentit saapuivat.
"Idris Elba, James Bond." Kommenteissa sanottiin: "Oikeastaan...
Elba ei voi esittää Bondia."
"Miksei?"
"Koska..."
"Ai hänen päänsä muodonko takia?"
"Ei vaan..."
- "No?" - "Hän on musta!
Musta ei voi esittää Bondia!"
Silloin Internet räjähti.
"Rasismia!"
Lähdin mukaan, vaikka olinkin ulalla.
Pinkaisen sivulleni, kun rasismi mainitaan.
"Selittäkää myöhemmin. Rasismia! Mistä on kyse?"
"Musta Elba ei muka voi esittää valkoista Bondia!"
"Oikeastaan Bond on kuvitteellinen hahmo, jota voi esittää kuka vain!"
"Bond perustui valkoihoiseen henkilöön, joten valkoisen pitää esittää häntä."
"Järjetöntä. Jeesus oli musta, mutta valkoiset esittävät häntä.
Mitä siis ajatte takaa? Olen siunattu yhtä kaikki. En käsitä."
- "Ei käy!" - "Rasismia!"
Lähdin Skotlantiin.
Tuumin, etten ollut miettinyt tarpeeksi.
Haluan Elban Bondin rooliin.
Toisaalta Bond toimii usein Skotlannissa, Britanniassa ja Euroopassa.
Koska siellä superroistot majailevat.
Ehkä verosyistä.
Oli mitä mieltä tahansa, pitää myöntää,
että olisi hyvin vaikeaa -
olla vakooja,
jos on ainoa -
paikallinen musta.
Olemassaolo uhmaa tehtävää.
Ei mahdotonta, mutta se olisi kaikkein vaikein Bond-elokuva.
Kuvitelkaa.
Elba räjäyttää pahiksen piilopaikan ja huristaa Edinburghin keskustaan.
Pahikset seuraavat ja alkavat ammuskella.
Jahti alkaa.
Elba juoksee keskusaukiolle pahikset kintereillään.
Hän livahtaa kujalle, menee torille,
naamioituu ja soluttautuu munkkien sekaan. Pahikset tulevat nurkan takaa.
"Tuolla!"
Bond karistaa heidät, päätyy matkakeskukseen,
menee bussiin ja sitten raitiovaunuun. Pahikset tulevat.
"Tuolla!"
Kymmenen minuutin leffa.
Lopuksi Bond huohottaa kujalla.
"Kuinka löysitte minut?"
Kohtauksia karsiutuisi,
kuten kun James paljastaa nimensä.
Kuten perinteinen kasinokohtaus smokin ja uhkapelin kera.
Elba tekee baarimikolle ikonisen tilauksen.
"Baarimikko, martini ravistettuna, ei sekoitettuna.
Olen..."
"Bond. Tiedän."
"Olemmeko tavanneet?"
"Emme.
Kuulin vain vakoojasta.
Veikkasin sinua."
"Pukutyylikö paljasti?"
"Jokin vain."
"Mikä niin?"
"No..."
Hankalaa.
Skotlannissa tuntui kuin olisin oppinut joka päivä jotain uutta.
Kerron erään opetuksen, jotta välttäisitte virheeni.
Jos Skotlannissa tarjotaan juotavaa,
älkää suostuko.
Skotit, toisin kuin me...
Me juomme iloksemme.
Skotit juovat kuollakseen.
Luulin skottien puhuvan korostaen, mutta se onkin oksentamisen välttelyä.
Ei muuta. "Mitähän..."
"Olettekos maistaneet..."
Tein sen virheen. Esiinnyin Edinburghissa.
Kun lähdin keikan jälkeen paikalta, ystäväni Mick odotti minua backstagella.
- "Kuinka sujui?" - "Hyvin. Entä omasi?"
"Ei hullummin. Lähdetkö poikien kanssa ryypylle?"
"En juo. Menen kotiin."
"Kunhan hengailemme. Ottaisit ihan pikkuruisen ryypyn."
Skotit ovat siinä taitavia. Ihan pienen vain.
Harmittoman kuuloinen pikku paukku.
Pikkuriikkinen. Ei kuulosta vaaralliselta.
Mitä Nagasakiin pudotettiin? Pikkupommi vain.
Ei kuulosta pahalta.
Lähdin sitten mukaan pikku ryypylle.
En muista.
Seuraavan aamun muistan.
Olin vuoteellani puolipukeissa.
Housut ja vasen kenkä jalassa, oikea kenkä tyynyllä.
Pääni jyskytti. Sydän hakkasi pään sisällä.
Oloni oli kamala. Kun nousin...
Kun nousin, tunsin oksennuksen tulevan.
Sen pystyi tuntemaan. Pidin sen silti aisoissa.
Minä en oksenna ikinä.
Teen sen selväksi. Pidän itseni kurissa. Haukun oksentavia heikoiksi.
"Olet heikko."
Kehoni on temppelini. Keho yritti, mutta minä kielsin!
"Älä nyt, pitää..."
"Ei! Hengitä!"
Tilanne hallussa. Menin tekemään aamiaista.
Siinä sivussa kroppani sanoi: "Trevor?"
"Mitä, kamu?"
"Haittaako, jos röyhtäisen?"
"Ei tietenkään. Ainahan sinä röyhtäilet."
"Röyhtäisen nyt. Ihan tavallisesti."
"Ethän sinä yleensä varoittele siitä."
"Varmistin vain. Älä huoli."
"Siitä vain."
"Selvä." Sitten...
Pidin sen suussani. Tuomitkaa vain!
Tiedätte sen maun, koska olette alkoholisteja.
Kaikki sen tuntevat. Se on hienotapaista.
Lasti suuhun ja sieltä pyttyyn.
Se tuli suuhuni, ja menin vessaan.
Oksensin, ja se oli hirveää. Enhän edes juo.
Siinä lisäsyy.
Kun oksentaa, pahinta on, kun mitään ei tule.
Kun on antanut kaikkensa, ja silti...
Siitä tietää, etteivät ihmiset olekaan niin kehittyneitä.
Silloin ei ole enää mitään jäljellä.
Ei mitään, ja siltikin... Ei mitään.
Se ei ole sulokas asento. Täysin tyylitön.
Sama asento kaikilla. Ei kukaan oksenna näin.
Joka ikinen meistä on kivulias keko.
Nyt se loppui...
Sattuu. Tyhjää täynnä. Mikset tajua...
Pyydän. Minä kuolen. En edes tiedä, mitä...
Sitten tuli verta.
Ei hyvä.
Panikoin. "Vuodan verta sisältä. Pitää mennä sairaalaan."
Soitin Mickille. "Missä olet?"
- "Kotona. Mitä nyt?" - "Join liikaa eilen."
"Joten?"
- "Oksensin aamulla. - "Joten?"
"Oksensin vertakin."
"Joten?"
"Suustani tuli siis verta."
"Ikävää. Mitä aiot?"
"Mennä sairaalaan."
"Liekö tarpeen?
Paljonkin verta?"
"Miten niin?"
"Oliko sitä paljon vai ihan vähän?"
Sairaalan sijaan -
Mick syötti minulle banaaneja ja valkoista leipää.
Illalla oli keikka.
Se meni surkeasti. Lähdin keikkapaikalta.
Kukapa minua odottikaan?
Mick.
"Kuinka sujui?"
"Kamalasti. Luulin kuolevani."
"Harmi. Jutellaanko siitä tuopin äärellä?"
"Lähdetään pikku ryypylle."
"Ei enää koskaan mitään pikkuruista."
- "Miten niin?" - "Luulin kuolevani. En juo."
"Sinulla oli vain huono päivä."
"Haluaisin selvitä seuraavaan päivään."
- "En lähde." - "Älä ole..."
- "Mikä niin?" - "Vittupää."
Siinä vaiheessa suutuin.
Käsitän. Miehet tekevät sitä aina. Nimittävät vittupääksi.
Se viittaa heikkouteen. Älä ole vagina.
Heikko vagina. Älä ole vittupää.
Sen jälkeen tehdään mitä vain.
"Vittu on heikko."
Ja silti kokemani perusteella -
vittu on voimakkainta, mitä olen elämässäni kohdannut.
Vai vittupää.
Oletko kohdannut vittua?
Vaginoilla on voima aloittaa vallankumouksia ja päättää sotia.
Fyysisestikin vagina on vahvimpia asioita kautta aikojen.
Tuhoutumaton.
Moni mies täällä voi kertoa tarinoita vitun päihittämisestä.
Ne ovat valetta.
Vitun omistaja voi antaa ymmärtää,
että se on päihitetty, vaikka siinä pihisee henki yhä.
Solvauksen kuullessaan sitä kysyy: "Tajuatko, kuinka vaikuttava vagina on?"
Miehet ovat syystäkin alistaneet pelottavan vahvaa vaginaa.
Ihmisolentoja tulee vaginasta ulos.
Senkin jälkeen vagina toimii kuten pitää.
Se vasta on vaikuttavaa.
Olenkohan ainoa?
Ihminen tulee vaginasta.
Se toimii ihmisen ulos tultuakin.
Vaginako muka heikko? Peniksen voi hajottaa istumalla.
Pitäisi haukkua penikseksi.
Vai vittupää.
Olisinpa vittu.
Ihan tosi.
"Älä ole penis."
Skotlanti opettaa.
Kaunis maa, kaunis kansa, rikas kulttuuri.
Suosikkipuuhaani oli opetella skottikorostuksia.
Vaikken osaakaan niitä.
Matkustaessani puhun korostaen ja kokeilen, jäänkö kiinni.
Sanoin kaupassa korostaen: "Iltapäivää.
Ostaisin kengät."
"Mistä tulet?"
"Skotlannista."
"Mistäpäin?"
"Johannesburgista."
Pidän korostuksista, koska ne ovat hauskoja -
ja koska niillä on vahva vaikutus mieliimme.
Tietty puhetapa muuttaa asennettamme henkilöä kohtaan -
niin hyvässä kuin huonossakin. Sitä tapahtuu kaiken aikaa.
Niin tavallisten ihmisten kuin maailman johtajienkin -
puhetavalla on merkitystä.
Barack Obama on mainio esimerkki.
Hän on kaikkien aikojen siistein presidentti.
Kaikin puolin.
Se itseluottamus, hymy ja tyyli.
Sen huomasi pikkuseikoista, kuten kun hän nousi Air Force Onesta.
Ihan oma tyylinsä.
Yleensä presidentti kompuroi lentokoneesta ulos.
Vailla tyyliä. He vain tulevat ulos.
Barack nousi tyylillä.
Kuin olisi astunut suoraan musiikkivideoon.
Näin.
Sitten hän laskeutui portaat omalla tyylillään.
Joka askeleella hän näytti aloittavansa säkeistön.
Typy
Tuu hakeen
Multa Obamacaree
Juku.
Obama on siisti.
Se kävely- ja puhetyyli.
Moni ei huomannut Obaman puhetyyliä. Se oli hänen etunsa.
Hänellä oli tietynlainen ääni, joka herätti huomion ja tunteita.
Korostus.
Moni ei ehkä tiedä, mutta sama päti Nelson Mandelaan.
Barack Obamalla oli ensimmäisen mustan presidentin ääni.
Se jäi huomiotta,
koska hän oli USA:n viimeinen ensimmäinen musta presidentti.
Minua on onnistanut, kun sain nähdä -
kahden maan ensimmäiset mustat presidentit:
Mandelan ja Obaman.
Tiedän, mistä puhun.
Yhtäläisyyttä on vaikea kuulla Mandelan syntyperän ja iän takia.
Molemmilla on samanlaiset äänet. Mandelan puhuessa muut vaikenivat.
Sen energian tunsi.
"Uskon,
että ihonväristä huolimatta jokaisella ihmisellä -
tulisi olla yhtäläiset oikeudet, joita ei voida enää riistää.
Niille, jotka haluavat sortaa, minä sanon: ei koskaan.
Ei enää koskaan." Ja kansa sekosi täysin. Hänen puheestaan sai kylmiä väreitä.
Ääni teki Mandelasta suurmiehen.
Ei sellaisella äänellä voi tehdä mitään tavallista.
Ei hän voinut tuumia kaduilla: "Kit Kat, kiitos."
Ei sellaisella äänellä voi soittaa pilapuheluita.
- "Kuka siellä!?" - "En kerro."
Ei se toimi.
Muistan, miten Mandelan vitseille ei naurettu -
eri tilaisuuksissa.
Eihän 27 vuotta vankilassa istunut osannut vitsailla.
Silti hän vitsaili. Hänen äänensä oli osasyynä.
Mahtavan kuuloinen vitsi ei naurattanut.
Jutut menivät tähän tyyliin: "Kop-kop."
"Päästäkää sisään!"
"Ei. Kysykää: 'Kuka siellä?'"
"Minuutta on tosiaan mietittävä. Kuka siellä on? Keitä me olemme?"
Se johtui ensimmäisen mustan presidentin äänestä.
Muistan aina, kun näin kuvan -
Obaman ja Mandelan ensitapaamisesta.
Kauniissa kuvassa on miesten siluetit.
Mandela tuolillaan ja Obama hänen vierellään.
Siis ennen kuin Obamaa tunnettiinkaan.
Hän oli nuorempi senaattori.
Niitä aikoja, kun hän vielä ajoi autollaan itse.
Mandela vieraili Chicagossa. Obama oli aina halunnut tavata hänet.
Obama oli viimeinen, jonka Mandela tapasi sinä päivänä.
Kuvittelen Mandelan istumassa, kun avustaja sanoo:
"Meidän piti jo lopettaa, mutta eräs henkilö haluaisi puheillenne."
"Olen niin väsynyt. Emmekö voisi lähteä?"
"Ymmärrän kyllä, mutta tavatkaa vielä se nuorukainen.
Hänen nimensä on Barack Hussein Obama."
"Barack Hussein Obama? Amerikkalainenko?"
"Aivan."
"Poikaparka.
Missä hän on?"
"Oven takana."
"Saata hänet sisään."
"Selvä on." Hän menee ovelle.
"Hra Mandela ottaa teidät nyt vastaan."
Barack intoili tavatessaan idolinsa. Mandela katsoi häneen.
"Nuori Barack. Kuinka voit?"
"Voihan juku, tämä on uskomatonta!
Tapaan Mandelan.
Haluan tulla kaltaiseksesi.
Olen lukenut kirjasi. Näin, mitä sait vankilasta käsin aikaan.
Minusta tulee Amerikan ensimmäinen musta presidentti."
"Ei tuolla äänellä.
Pelotat valkoisia."
"Tämä on elämäni hienoin päivä.
Kerro, miten onnistun siinä.
Miten pääsen mustaksi presidentiksi?"
"Aivan aluksi:
äänesi pitää muuttaa.
Et kuulosta minkään johtajalta."
"En käsitä."
"Puhut liian nopeasti.
Hidasta.
Ei sinua enää jahdata."
- "Enpä tullut ajatelleeksi." - "Hidasta."
"Taidankin puhua nopeasti."
- "Voisin..." - "Hitaammin."
"Voisin toki hidastaa. Käykö tämä?"
"Parempi. Pidä sitten huolta siitä,
että lisäät bassoa."
"Miksi muka?"
"Jos kuulostaisin tältä,
olisiko minua äänestetty?
Ei. Olisin yhä vankilassa.
Nosta bassoa."
- "Voinhan minä kokeilla. Miltä tämä..." - "Matalammalle."
"Onnistuu. Entä tämä?"
- "Vieläkin." - "Selvä."
- "Voisin pysytellä täällä." - "Parempi.
Tullaksesi ensimmäiseksi mustaksi presidentiksi puhetahtisi -
täytyy olla voimakas.
Joka sanan... Täytyy tuntua... Viimeiseltä sanaltasi...
Ikinä."
"Onpa vahvaa. Kokeilen... Puhua noin.
- Toimiiko?" - "Oikein hyvä.
Tunnen sen. Sitten ripaus taikaa.
Tullaksesi ensimmäiseksi mustaksi presidentiksi äänesi täytyy kähistä."
"Lisää."
"Noin."
"Hyvä. Toista perässäni. Amerikka."
- "Amerikka." - "Ei. Muista kähistä. Amerikka."
- "Amerikka." - "Hyvä!
'Tämä on maani.' Hyvä!
Tämä on unelmani!"
"Tunnen sen. Sinusta tulee ensimmäinen musta presidentti."
"Pystymmekö siihen?"
"Kyllä me pystymme."
"Juuri noin. Näytä niille, nekru."
Noin sen ainakin kuvittelen.
Pelottavaa ajatella, miten pelkkä puhetapa -
voi määrittää kohtalon.
Vieläkin.
Siinä syy maahanmuuttopulmiin. Niiden pohjalla on erilaisuuden pelko.
Itseä muistuttavia maahanmuuttajia ei haukuta -
vaan niitä erilaisia.
Korostus luo mielleyhtymiä. Se muka määrittää älykkyyden.
Väärin. Korostaminen on puhumista omin säännöin.
Mielleyhtymiä ei voi kiistää.
Ranskalaisia pidetään romanttisina.
Korostuksen takia.
Tämän.
"Ehkäpä voisimme -
kuinka sanottekaan, kokeilla..."
"Siis tyyppi on niin seksikäs."
Korostus määrittää mielikuvat. Se pätee venäläisiinkin.
Planeetan pelätyimpään kansaan.
Puhetavan takia.
Kun venäläinen puhuu, kuka tahansa ahdistuu.
Saman tien. "Tapan sjinut.
Tuhoan pjerheesi."
Kivatkin asiat kuulostavat uhkaavilta.
"Pupuja ja nallekjarhuja.
Hjyvää ystävänpäivää."
Kuin uhkaus.
Oli mistä tahansa kotoisin, venäläisille ei ryttyillä.
Kaikki pelkäävät heitä.
Kun he puhuvat, se iskee pelon sydämiin.
Joka päivä. Kuten olympialaisissa.
Venäläiset kärysivät vuosien dopingin käytöstä.
Olympiakomitea määräsi heidät kisakieltoon Zürichissä.
"Toteamme,
etteivät venäläiset saa osallistua olympiakisoihin dopingin takia.
Und heidän Rion-kutsunsa perutaan,
ja he saavat pelikiellon. Kiitoksia."
"Mjitä sanoit?"
"Kisat kuuluvat kaikille. Tulkaa vain.
Kuka minä olen kieltämään, ja?
Nähdään Riossa. Auf wiedersehen."
Heitä pelätään.
Politiikassakin.
Kuten Ukrainassa, mistä Venäjä vei palasen.
Krimin, ilman syytä.
Tuumivat tuosta vain: "Ihan kiva."
Mitä teimmekään?
Tiedättekö, mistä tiedän venäläisten pelottavuuden?
Käytän venäläiskorostusta hyödykseni.
Käytän sitä energiaa hyvään. Voin kertoa teille.
En juuri tykkää olla kotona öisin yksinäni.
Pelkään pimeää.
Onhan se tyhmää. Ei pimeässä yleensä ole mitään.
Minä nukun.
Sitten pitääkin päästä pissalle.
Silloin kohtaan ikuisen pulman.
Laitanko vessan valot päälle ja menetän yöuneni?
Vai pysyttelenkö pimeässä ja paskon housuuni?
Kiperää.
Aloin jättää valot sammuksiin.
Vessareissulla puhun venäläiskorostuksella.
Olo on ihme kyllä turvallinen. Kuin olisin yön vaarallisin peto.
Vessaan kävellessäni sanon: "Iso pjoika menee pissalle.
Ei huolen hjäivää."
Mörkökin säikähtää, että onko siellä venäläinen.
Tajusin erään asian.
Naiset, opetelkaa venäläiskorostus.
Aina saa kuulla, miten naisia ahdistellaan.
Naisten elämä on haavoittuvaista. Kaduilla vislaillaan.
Toimistolla kouritaan. Kuin omistaisivat naisen.
Jos opettelette venäläiskorostuksen, ongelmat katoavat.
Kun joudutte vaaraan vaikka baaritiskillä -
ja luihu tyyppi alkaa kiehnata: "Mikä meno? Tuletko tanssimaan?"
"Ei kiitos. Haen vain juotavaa."
- "Tulisit nyt." - "En halua tanssia. Odotan ystäviäni."
"Sä haluut mua
Mä haluun sua
Sä haluut mua"
"En halua tanssia!"
"Ei tarvitse narttuilla!"
Silloin ei tarvitse stressata. Pankaa homma seis venäjällä.
- "Ei tarvitse narttuilla!" - "Hjaluatko nähdä nartun?"
Loppu.
Tilanne ohi.
Sopii kaikkeen.
Töihin, kaduille, kotiinkin. Ihan pikkujuttuihinkin.
Yritätte nukkua, mutta kiimainen pupu takana -
hässii.
Tiedätte kyllä.
Kaikki tietävät ne yöt.
Rättiväsynyt nainen haluaa vain nukahtaa.
Mies on takana.
"Kulta."
"Mitä?"
"Nukutko?"
"Yritän. Mitä haluat?"
"Olen halunnut sinua koko yön.
Näytät niin hyvältä.
Yöpuvussa ja papiljoteissa. Haluan sinua."
"Kiitos kun kehut minua papiljoteissa,
mutta eikö puhuttaisi tästä huomenna? Eikö sinua väsytä?"
"En väsy sinuun koskaan."
"Tehdään tämä huomenna. Haluan vain nukkua."
"Nuku sinä.
Ei haittaa."
"En minä..."
Sanon vain, että miehet ovat hyypiöitä.
Anteeksi miesten puolesta. Olemme iljettäviä hyypiöitä.
"En minä silloin voi nukkua. Mikä sinua vaivaa?"
"Haluan sinua."
- "Väsyttää." - "Sanoit pitäneesi esityksestä -
ja että tekisit vastapalveluksen."
"Tiedän, mutta sitten menin petiin.
Olinkin niin väsynyt. Lupaan kyllä..."
"Teet näin aina. Mitä teen nyt?
Tajuatko, kuinka tuskallista pidättely on? Mitä minä tällä teen?"
Erektiosta puhutaan kuin palautuskelvottomasta tuotteesta.
"Mitä minä tällä teen?
Avasin sen jo. Ei sitä voi enää palauttaa."
Silloin vastassa ei ole mies vaan kiima.
Riita pilaa koko kuukauden. Pankaa homma seis venäjällä.
Kun mies paasaa: "Teet näin aina. Haluan sinua."
"Njäytä sitten, mihin pjenis pystyy.
Tjöpinäksi, poju."
Loppu.
Ei ongelmaa.
Peniskin toteaa: "Tosi on.
Minä kielsin, mutta kaveri ei kuunnellut.
Hän kutsui minut bileisiin, joten tulin.
En halunnut herättää häntä, kuten aina.
'En koskaan herätä sinua.' Miksi hän herätti sinut?
Minulla olikin tekemistä. Mene nukkumaan.
On paperitöitä. Hän ei olisi saanut tehdä sitä.
Pyydän anteeksi. Et saisi koskaan olla miehen painostama."
Loppu.
Homma seis.
Venäjä riittää.
Vaarallisin korostus.
Silti ihme kyllä,
itse venäjän kieli ei pelota minua.
Outoa.
Venäläinen korostus pelottaa, ei venäjän kieli.
Kieli on puhetta. Korostus on tapa tulkita toisen kieltä.
Eri asia.
Kadulla venäläismies puhui englantia puhelimeen.
Kuulosti huumekaupalta.
Hämmästyin, kun hän vaihtoi venäjään.
"Poikien pitää olla siellä kjolmelta. Ilmoita saapumisesta.
Sen jälkeen... Kjuuntele, Vlad. Njet."
Merkillistä.
Samassa hän muuttui kansainvälisestä rikollisesta maahanmuuttajaksi.
En pelännyt enää. Venäjän kieli ei pelota.
Venäjä kuulostaa kuin DJ skrätsäisi levyä.
Siltä venäjä minusta kuulostaa.
"Poikien pitää olla siellä kjolmelta.
Kun saat pjaketin, sen tjyypin pitää soittaa.
Älä sitä hjuoli. Mjinä ilmoitan. Kjuuntele."
Venäjää.
Olette olleet huikea yleisö.
Oli hauskaa.
Toteutitte unelmani. Kiitos jokaiselle käynnistä.
Hyvää yötä.
KUVATTU BEACON-TEATTERISSA
Tekstitys: Jouni Jussila